ЖАН-КЛОД БРИАЛИ
ФРАНСОАЗ ДОРЛЕАК
МАРИ ЛАФОРЕ
КЛОД РИШ
и КАТРИН ДЕНЬОВ във френския филм
ЛОВ НА МЪЖЕ
Режисьор ЕДУАР МОЛИНАРО
Сценарий ФРАНС РОШ
По идея на ИВОН ГЕЗЕЛ
Диалози МИШЕЛ ОДИАР
Музика МИШЕЛ МАН
С участието на МАРИ ДЮБОА, ЕЛЕН ДЮК, БЕРНАДЕТ ЛАФОН
ЖАК ДИНАМ, ТАНЯ ЛОПЕР, ЖАКЛИН МИЛ, ИВОН САРИ
ФРАНСИС БЛАНШ, БЕРНАР БЛИЕ, МИРЕЙ ДАРК
МИШЛЕН ПРЕЛ, МИШЕЛ СЕРО
и ЖАН-ПОЛ БЕЛМОНДО
Не! – Какво става?
Защо крещиш? – Ти се развика.
Сигурно съм сънувал. – Сънувай, Антоан!
Скоро ще си останеш само със сънищата.
Стига бъдещата ти съпруга да разреши да имаш още сънища.
А ти ще си останеш нещастен ерген! – Но ще се радвам на предимството
да продължавам да флиртувам. – Завистта те загрозява!
Жизел е ангел. – Както и Елизабет.
И Кристиан, и Мари-Елен.
През нощта този малък бордей бе населен от ангели.
Два от тях оставиха пера. Тони, не се жени. Дори на шега.
Колко е часът? – Не знам.
Погледни! Поне веднъж бъди полезен!
7 часът е! – Знаеш, че часовникът не работи.
По дяволите, вече е 9:30 ч.
Ало?
Добро утро, г-н Монтей. Подаръците. – Внесете ги!
Водата ми! – Вода, ток, телефон, метреси...
Върни ми го веднага! Хайде! – Добре.
Какво правите тук, воайорка такава!
Дано да не е часовник. – Колко е часът?
Твърдеше, че е 9:30 ч.
Но времето не чака!
Ало! – Не с този тон!
Не и днес. Ще ти носи нещастие.
Защо? Казах просто "ало". – Не, каза: "Ало!"
Не, казах "ало"...
И без това няма да имаш възможност да го кажеш занапред. Не и на мен.
Ще пътуваш ли? – Именно.
Пътуване, от което няма връщане. Гарденалът е до плодовия ми сок.
Пак ли? – Този път ще успея, бъди спокоен.
Без скандал. Ще си тръгна дискретно.
С достойнство! Винаги съм проявявала такт.
Ти самият ми го каза. Помниш ли?
Знаеш ли колко е часът? – За мен времето е без значение.
Часовниците спряха с края на любовта ни.
По дяволите! – Сбогом, любими!
Точно така, довиждане.
Как съм понасял тази луда цели три месеца?
Телефонът!
Ало! – Що за нелюбезен тон, скъпи!
Казах "ало". – Не, казахте: "Ало!"
Не, скъпа. Казах "ало"...
Добре ли спахте, ангел мой? – А вие?
Как мина последната ергенска вечер?
Никак. Легнах си в 22 ч. – Всички бяха по леглата в 22 ч.
Наистина? – Сутринта станах в 7 ч.
Исках да довърша един макет. Бих казал, че съм удовлетворен.
Сигурна съм, че сте готов. – Не съвсем.
Трябва да си вържа обувките, да сложа вратовръзката ни...
Нашата вратовръзка! – Да.
Оставям ви, не искам да закъснявам. – Антоан, но сега е едва 8:30 ч.
8,30 ч.?
Върви да провериш!
Тони, обичате ли ме? – Безумно.
Кажете ми го. – Току-що го направих.
Не, откровено. Като снощи.
Антоан, не сте сам. – Що за идея!
Тогава ми кажете, че ме обичате. – Разбира се. Защо не?
Кажи й го!
Обожавам ви. Дочуване, скъпа. До скоро!
Върни ми вратовръзката и копчетата за ръкавели.
А, не! – Какво "не"?
Не възнамерявам да присъствам на капитулацията ти с празен стомах!
Каква красива пеперудка!
Удари ли големият час. – Най-дългият!
Фернан, масата в дъното. – Да, любима.
Два кроасана и 2 кафета със сметана. – Прието.
Фернан, 3 аперитива "Дюбоне". – Прието.
А имаш всичко, за да бъдеш щастлив.
Високо положение,
приемлива външност, за разлика от моята.
Можеше да останеш добра партия. – Заповядайте.
Фернан, къде са аперитивите? – Веднага!
Бракът е крахът на удоволствията, некрополът на илюзиите...
Стоп! Възразявам.
Твърдя, че бракът отличава човека от животното.
Шегувате ли се? – Знам за какво говоря.
Аз съм женен и щастлив.
Попаднах на истинска малка фея. – Фернан, глух ли сте?
Идвам!
Видяхте ли как бди над мен? Нищо не му убягва!
Малката държи касата, той наблюдава – нямам грижи.
Да бяхте ме видели преди година. Бях пропаднал.
Живеех извън закона. Общувах със съмнителни хора.
Престъпници, истински злосторници.
Бях заложил на риска. Нямах какво да губя.
Здрасти. – Здравейте, г-н Фернан.
Три валета. – Не бързай, младежо.
Мадамите са при мен. – Губя стотачка.
Още по едно. – Мъжете черпят!
Софи, остани на касата.
Жермен, господата чакат. – Господата, та господата...
Приличам на пъпеш в главата. Имам проблем с метаболизма.
Какво желаят господата? – Поръчахме същото!
Ако бачкането не ви се удава, сменете го!
Продължавайте без мен, писна ми.
Аспирин. – Нямаме.
А така, почна се. – Но мога да ви купя.
Аз ще отида.
Прибери го на хладно!
"Пари прес"! "Франс соар"! Последни новини!
Купете си "Франс соар", "Пари прес"! Последни новини!
Върни ми "ютията".
Посърнал си. Какво те притеснява?
Това! Два милиарда данъци!
Това не е бюджет, а въоръжен обир.
Връщаме се в Средновековието.
Не сме сред най-ощетените! Ти получаваш парите си на ръка.
Данъчната ти декларация не е натоварена.
Що за разсъждение!
Съдиш по себе си.
Ако не заделиш бели пари за черни дни –
нямаш бъдеще.
Бъдещето... – Често се замислям.
Легален, дребен бизнес...
И тук данъчният ще ни пипне.
Да не се натъжаваме. Още по едно? – Без мен! Ще отчета броячите.
Скрий го!
Не искам да бъда недискретен, но какво наричате "броячи"?
Проститутки. – Да, проститутки.
Навремето имах три. Флора...
Жоржина... И Соланж.
Флора беше първата.
Добро момиче, но без амбиции.
Преди това бе работила честно и чисто.
Което я направило мързелана.
Не можех да й набия в главата, че не е на твърдо работно време.
Добър вечер, г-н Фернан. – Здрасти.
Е?
Разчитах на теб!
Чуй... – Какво да чуя?
Трябваше да те оставя да вегетираш в супермаркета.
Като си помисля само... Толкова усилия полагам!
Изгоден бизнес на завет...
Мислиш ли, че се намира лесно? Вечер съм гроги.
Жертвам от почивката си, а ти дори не можеш да ми изплатиш бензина.
Много си лош, Фернан. – Не, реалист съм.
Реалист! – Добър вечер.
В такъв случай няма да управлявам вложенията ти, справяй се сама!
Фернан! Нямаш право. – Ще ти оставя всичко.
Вместо да притежаваш бакалничка, ще свършиш при диваците.
Фернан, ако разрешиш,
ще изляза да се поразходя още малко, за да припечеля.
Не знам защо, но ти прощавам всичко.
Старшата беше Жоржина. Хубаво име.
Обичаше природата.
Разреших й да работи в покрайнините на Сен Манде.
Скучаех. – Ако работата ни отегчава,
значи не я обичаме.
Конкретно на въпроса... – Ами...
Любима! – Любимата ти страда.
Студено е, имам нужда от ботуши. – Луда ли си?
Те са примамка за маниаци!
Имах предвид комфорта. – И това ще стане.
Когато купим магазина.
Не искам да бъда мнителна,
но къде са спестяванията ни? В депозит или в спестовен влог?
А защо не и в Пощенска банка?
Теб може да те устройва лихвата, но не и мен!
Познай къде са мангизите ни.
Инвестирани в акции на борсата. – По дяволите!
Изумена си, нали? – Да.
Днес се видях с банкера си. – Е, и?
Според него в момента борсата... – И ти му вярваш?
Извинявай.
Добър вечер, господа.
Затопли ли се? – Само единия крак.
Раздвижи се, и ще се сгрееш. – Ясно.
Да не изпускаме гребена на вълната, скъпа.
Третата се казваше Соланж.
Безценно съкровище! Рядка перла!
Много трудолюбива. Страхотна класа!
Морисет, виждала ли си Соланж? – Да, преди час.
С клиент ли е? – В добра прегръдка.
В ръцете на ченгетата.
Не може да бъде! Посегнали са на мое момиче?
Нищо лично, натовариха всички вкупом в камионетката.
Комисар Ноаре проведе жестока акция с бригадата си.
Посегателство на правото на труд! – Ченгетата не страдат от комплекси.
Комисарят възнамерява да ви тикне в пандиза.
Какво му става? Полудя ли?
Дай ми една ракия.
Спомена ли нещо за мен? – Да. Дори каза:
"Първо ще пипна Фернан. Ще изгние в пандиза."
Ще му видя сметката!
Тогава бях по-кръвожаден и от тигър. – Да побързаме.
Имаме време.
Отказали сте се да изтребите полицията
в полза на едно по-разумно решение. Какво е то?
Уволних мадамите. Истинска драма. Писъци на агония.
Потърсих си работа.
Внеси ги в банката. – Добре. 1, 2, 3, 4...
5, 6, 7, 8, 9... 10 000 франка!
Тъкмо ще мина и през бръснаря.
Поверявам ви най-ценното – дъщеря си и заведението.
Какво ще хапнете? – Не знам.
Има дни, в които човек забравя вкуса на нещата.
Сготвила съм телешко. – Не искам да злоупотребявам.
Каня ви.
В такъв случай...
Сипете ми съвсем малко.
По-добре ли сте? – Бога ми...
Никога не можем да останем насаме. Все съм на касата.
Не смея да ви заговоря. – Не съм недостъпен.
И какво щяхте да ми кажете? – Че се безпокоя за вас.
Не спя, виждам ви в опасност. – Не бива!
Рискът е втората ми природа. Роден съм с патлак в ръка.
Време е да се вразумите, да помислите за бъдещето си.
Странно е, че го казвате. Не спирам да мисля за него.
Дори възнамерявах да замина за Австралия и да отглеждам кенгура.
Австралия не е ли малко далече? – Невероятно! Мислим еднакво!
Но кенгурата не виреят на брега на Марна.
Щом обичате животни, можем да си вземем котка или рибки.
Бъдещето не е блян. Заведението може да се разрасне.
Но трябва да му се даде нов тласък. Татко е на възраст.
Необходим е мъж в разцвета на силите си.
Забавен, предприемчив, динамичен...
Глупости ли говоря? – Не.
Добър психолог съм.
"Забавен, предприемчив, динамичен."
Размърдай се, отиваме при Рюби. Другите са вече там.
Не мога. – Побързай!
Имаме пет бутилки уиски. Вземи още една от стареца си.
Чудесни познанства! Що за младеж!
Съжалявам, но татко излезе. Не мога да оставя заведението.
Ще минем и без теб. Чао!
Не знаех, че заработваш като проститутка.
Какво си позволява? Едва се въздържах да не го пребия!
Успокойте се! – Не понасям да обиждат дамите!
Г-н Фернан... – Какво? Общувате с хулигани!
А дамите ви?
Болно ми е, когато чуя за тях.
Не знаех, миличка. Извинявай.
Не искам да ви карам да страдате.
Как си позволявате, г-н Фернан?
Сега е моментът да обработя глупака.
Г-н Вейш, имам честта да поискам ръката на дъщеря ви.
Една година щастие!
Главозамаян съм. – Естествено. Да вървим!
Фернан, какво става с поръчката? – Идвам, душко.
Нищо не й убягва.
Бизнес, съпруга, прекрасен живот! – Фернан!
Идвам де! И така 6 пъти в седмицата. Рай!
Фернан!
Обаятелно щастие!
Смееш да ме сравняваш с този идиот?
Предсказваш ми апокалипсис. Но ти беше женен, нали?
Знаеш ли как се случи? – Не.
И то на човек с моя интелект!
Помниш ли Изабел?
Веселата г-жа Лартоа, съпругата на диетолога Лартоа.
Който проповядваше, че настъргания морков е афродизиак.
Видният учен все още не е доказал теориите си на практика.
Изабел не се придържаше към убежденията му.
Редуваше спортовете с по-домашни занимания,
следвайки един доста хармоничен ритъм.
Лов в неделя. Голф в сряда.
Моя милост – в сряда и петък от 17 до 19 ч.
Не, това не е Изабел, а Дениз, еманация на Изабел.
Любовницата ми бе така добра да ми избере подходяща секретарка.
Дениз спазваше целомъдрието на мистичните вярвания
за девствеността.
Една сряда седмичните ми игри, които до тогава бяха наслада,
прераснаха внезапно в гладиаторска битка.
На какво се смееш? – На теб.
Ще си налееш уиски, ще добавиш вода и две ледчета.
Мании на стар ерген. – Които смятам да запазя.
Скъпи... Ако бях свободна, щеше ли да се ожениш за мен?
Прекрасният любовник се превръща в лош съпруг.
Това е хипотеза. – Не, теорема.
Допусни, че не си прекрасен любовник.
Значи имаш посредствен вкус и разговорът ни ще стане неприятен.
Чакаш ли някого? – Не.
Добър ден, г-н Брено. – Здравейте, Дениз.
Май не се радвате да ме видите. – Учуден съм.
Бях сигурна, че не ме очаквате. – Не се налагаше да го проверявате.
Кога трябваше да предадем на Международния статистически институт
доклада ви за психо-физиологията? – По дяволите, съвсем бях забравил!
Влезте, скъпа. Вие сте будната ми съвест.
Но вие не сте сам. – Напротив...
Когато ме налегне нега, слагам два куверта за разтуха.
И пиете шампанско? – Странно е, но пък е по-изискано.
Разполагайте се, скъпа Дениз. Какво щях да правя без вас?
Докъде бяхме стигнали?
"Кои са психобиологичните основи
на здравия сексуален морал?" – Здрав секс...
"По принцип здравият морал
се основава на антитетични съображения...
... които стъпват на пуритански императиви...
Във втората част ще разгледаме този морал
в непосредствените последици върху индивидуалната психика."
Я гледай! Видях мираж.
С руси коси и разголена ръка, която даваше знак.
Преуморена сте. Халюцинации...
... ниско кръвно налягане – наподобява синдрома на Боровски.
По-скоро на силуета на г-жа Лартоа. – Какво говорите?
Г-жа Лартоа?! Но какво ще прави у дома?
И още повече в стаята ми по това време? Голям майтап.
Не искам да се притеснявате. Ще отида да проверя.
Изчакайте ме.
Чудесен си! Благодаря! Не, моля те.
Рискувам честта и репутацията си!
Порядъчните жени са много глупави. – Да не преувеличаваме.
Какво? Жюлиен, върни си думите назад!
Нямах предвид порядъчността, а нетърпението ти.
Отпусни ми само час да довърша доклада си.
А после? – Честта ти ще бъде спасена.
Дениз, знам какво ще ми кажете... – Мълча си.
А, така ли?
Да продължаваме, ако не възразявате.
Какво пак? По дяволите! Сега се връщам.
Къде е? – Кой?
Жена ми. Знам, че е тук! – Гастон!
Господине, нямам честта... – Професор Лартоа!
Бележитият учен? Апологетът на олиото от рапица?
И на настърганите моркови.
Невзрачна външност, с вид на хермафродит...
Бедната Изабел! Вероятно вие сте танцьорът на сърф.
Без професия, разбира се. Живеете от семейната рента.
Изабел, къде си?
Щадете сърцето си, г-н професор. Науката ще потъне в траур.
Помислете за Френската академия, за Нобеловата награда.
Направете го за Франция! – Как смеете?
Преработвате се, изнервен сте.
Не може да обвинявате хората така! Да погледнем фактите, да резюмираме.
Достатъчно! От 5 години се занимавам с джудо,
френски бокс, карате, гръцко-римска борба...
А искате ли ритник в задника?
Липсата на вежливост не помага. – Но улеснява.
И това също!
Луд ли сте? Приберете го. Може да убиете някого.
Затова дойдох. – Спокойно!
Да не се поддаваме на инстинктите. Не сме животни.
Да разсъждаваме. – Именно!
Г-н професор... Ваше превъзходителство, чуйте ме.
Разбирам от психология, както вие – от диетология.
Нямате вид на рогоносец.
Трябваше да го забележите по-рано. Но хорското мнение мълви друго.
Четете!
"Жалък глупак!
Вашата съпруга ви позори два пъти седмично
с някой си Жюлиен Брено, всепризнат хлапак..."
Глупости! Нима ще допуснете един от най-видните учени
да бъде потъпкан по този начин?
Не, естествено. – Най-после се вразумихте!
Покрай заслугите и връзките ми ще получа 3-годишна условна присъда.
Осведомих се.
Щом господинът прави резервация, преди да отпътува на круиз...
Изабел! Безсмислено е да се криеш!
Изабел, ще броя до 3.
След това ще стрелям.
Скъпи, кажи на шантавелкото да не вдига толкова шум.
Коя е тази? – Госпожица Йортен...
Годеницата. Можеш да го кажеш, глупчо.
Сякаш се срамува от мен. – Каква грациозна жена!
Толкова млада и свежа! Проф. Лартоа.
Много ми е приятно. – Опиянението е изцяло мое.
Господинът се срамува? Неблагодарник!
Не започвайте пак!
Когато става дума за нежния пол, възторгът измества възпитанието.
Оженете се за нея. Бракосъчетайте се с живота.
Ежедневна радост, неподозирана наслада...
Песен на песните! Бях в плен на моментно настроение.
Съпругът се оттегля усмирен, но светският човек е смутен.
Що за зложелател бях аз!
Десет години щастие с Изабел!
Точно така. Довиждане, професоре. – Десет години щастие!
Скъпа, бяхте гениална! – Нормално е.
Ако не бяхте вие, апартаментът щеше да бъде осеян с трупове.
Мокетът – да тъне в кръв! Гадост! Трябва да ви целуна.
Притеснявам ли ви? – Ни най-малко.
И ти можеш да я целунеш. Благодарение на нея си жива.
Защото щеше да допуснеш този луд да ме убие?
Имаше пистолет, нямах избор. – Трябваше да го зашлевиш.
И се чудите защо жените припадат по Стийв Маккуин!
Жалко нищожество! Ето го пак!
Светският човек или умопобърканият?
Светският човек би изпратил цветя.
Ще разбие вратата.
Къде е? – Кой?
Дъщеря ми. – А така.
Не увъртайте! Знам, че Дениз е тук! – Естествено.
Признавате си! – Идва всеки ден.
Наел съм я, за да работим. – Нима това е работно облекло?
Възразявам! Бъркате статистика с водолаз.
Тъкмо диктувах на Дениз доклада си за световната сексуалност.
И смеете да ми го кажете директно? На мен, баща й?
Развратът ви е изпил мозъка. Не можете да се контролирате.
Не и с Дениз, скъпото ми дете. Съкровището ми!
Образовах я в Швейцария. В Монтрьо!
Говори немски и английски! Може да прави реверанс и фондю!
И защо? За да бъде изнасилена на 17 г. от корумпиран венецианец!
Никого не съм изнасилвал. Освен това съм роден в Ньой.
Не издребнявайте! Уважете поне болката на един баща!
Госпожо... – Господине.
Представете ме, смешнико! – Излишно е, аз съм за малко.
Не бих искал присъствието ми да прогони една толкова красива дама.
Благодаря.
Прав е. Не разбирам защо... – Замълчете! Нито дума повече!
Сигурно орловото ви гнездо е включено в справочника "Мишлен".
Дори гардеробът ви е паянтов. – Изабел, да не се разделяме така.
Разграден двор за любител на тълпата.
Вероятно предпочитате последното действие на "Кармен".
Или автомобилното изложение? Имахте възможност да попаднете
в Углавния съд, но я пропуснахте.
В Углавния съд ли? – Беше на мушката на съпруга ми.
Бях на прицел. – Разбирам, госпожата се шегува.
Не, страдам. Сбогом!
Скъпа Изабел!
Изабел...
Елегантна, с парижка изисканост, но вироглава.
Да се върнем към сериозните неща. Къде е стаята?
Коя стая? – На безчестието и позора!
Фобиите на средната възраст при мъжете се лекуват.
И това ли е фобия?
Прочетете, пишат за вас. – Свикнал съм.
"Стар наивнико,
под претекст, че работи извънредно при Жюлиен Брено,
добре известен на психиатрите,
всяка вечер дъщеря ви се отдава на разврат в интимна обстановка.
Нима чакате да се сдобие с копеле или със срамна болест?"
Пише го баща на семейство. – Глупости!
Ще ви пребия! – Излишно!
В момента дъщеря ви пише на машина в кабинета ми.
Тук! Вратата пред вас!
Не виждам никого.
Дениз, къде сте? – Тук съм, скъпи! Къде да бъда?
Това е татко.
Край на разврата! И на тайниците за опиум!
Момиченцето ми, скъпото ми дете! Каква тъга!
Успокой се! Няма нищо страшно. – Какво говориш?
Обичаме се, ще се оженим.
Много мило, но имам един малък въпрос.
За кого ще се омъжите? – Чудесно! И аз имам въпрос.
Кой е номерът на полицията? – 17...
Дъщеря ми е непълнолетна!
Очаква ви Изправителен съд. – Боже!
Достатъчно народ се извървя днес вкъщи.
Нужно ли е да викате и полицията?
Ще констатира, че дъщеря ми е в леглото ви.
Вече открих една жена в гардероба ви.
Ако се разтършувам, ще открия и още по скринове, шкафове и скривалища!
Господине!
Щом ще се виждате и занапред, говорете си възпитано.
Нима ще се виждаме?
Надутият младеж проявява сарказъм. Чудесно!
Таткото реагира. Ще задейства страховития съдебен апарат.
Давам ви избор. Брак или белезници.
Разликата ми убягва.
Нима? Номер 17 ли казахте?
Обърнете се директно към районния ми участък.
Трокадеро 88-50. – Благодаря.
Спрете!
Г-н Йортен, като жертва на неокачествим капан
и подвластен на най-подлия шантаж,
имам честта да поискам ръката на дъщеря ви.
Скъпи, прекрасен си! – Стана неочаквано.
Деца, оставям ви. Бдителен, но не досаден.
Извинете. Сватбата ще се състои след 15 дни в "Сен Огюстен".
Ще бъде грандиозна.
Вече може да станете, госпожице.
Щом искаш, но е тъпо. Татко даде съгласието си.
За какво се замисли?
За нищо.
И наистина се ожених за тази мръсница.
След 3 месеца ми изневери с един китарист.
Разведох се. Тя се омъжи отново.
За китариста? – Не, за диригент.
Специалист по Моцарт.
Изневерява му. – С китариста?
Не, с мен. – Отвратително.
Избягвай всякакво сравнение между нашите два брака.
Между девствеността и клоаката. Между Жизел и секретарката ти.
Жизел! Толкова невинна и почтена! Изключителна!
Всички жени са изключителни, докато са ни любовници.
При условие че не се застоят дълго.
Но искат ли да си хванат мъж – ловът е открит целогодишно.
Съжалявам, но в нашия случай бях повече ловец, отколкото жертва.
Ти ли прелъсти Жизел? – Естествено.
96 % от жените набелязват глупака, за когото ще се омъжат,
много преди той да ги е видял.
Жизел спада към останалите 4 процента.
Преди да ме срещне, не искаше дори да ме види.
Помниш ли Валтер?
Бях на тържеството му по случай ордена на Почетния легион.
Отидох с очакването да се натъкна на каймака на парижките красавици...
Истинска катастрофа! Само бабички!
Тъй като не си падам по ретроспекциите,
отидох в кабинета на Валтер. Нямаше го, но затова пък...
зърнах два крака като продължение на спящо момиче.
Странно място, странна идея, странно момиче. Представих се.
Антоан Монтей. – Вие ли сте?
Побягна така, сякаш си бях позволил куп волности.
Познаваш ме, не се отказах. Незабавно вложих всичките си умения.
Парижка духовитост, булевардни клишета, комплименти...
С единствената цел да си изкопча среща.
"Не"... "Да"... Накрая се вчовечи.
Прие да се срещнем на следващия ден в 17 ч. у тях.
Отидох, естествено. Позвъних... Красив като бог.
Но тя не беше там. Отвратителното й малко братче ми каза злобно:
Изчакайте я! Няма да ви правя компания, имам да уча.
Що за странни неща вършим в зората на любовта!
Изчаках половин час.
След което любовта прерасна в себеуважение.
Обмислях отмъстителни планове, когато тя се появи.
Забравихте ли ме? – Не, мислех, че сте си тръгнали.
Познавам ви. Не искам да се влюбя, да бъда изоставена и да плача.
Незабавно превключих на 4-та скорост.
Многословие, проронено в съблазнителен шепот...
След 5 минути бяхме в киното.
Сиукски хитрости и от две те страни на екрана...
Беше невъзможно да я целуна.
Не е истина! Кажи, че не е вярно.
Що за железен стомах! Накарали са те вместо смок да глътнеш питон.
Да бъдем наясно. Когато си отишъл у Валтер,
двете сестри са търсели плячка.
А този? – Антоан Монтей, ерген.
Маркетинг и реклама. Блестящ в обществото... и насаме.
Не е зле. – Да те запозная ли?
Не така. Изчакай, ще отида в кабинета.
Възхитителна! Изключителна! Къде е Валтер?
Мисля, че е в кабинета си.
Двете канибалки са ти заложили капан.
Внимавай, скъпа! Никакви изцепки! Монтей не е по-глупав от другите.
И други хитреци са били с конска опашка и лъскав нос.
Но доста успешно ги превръщах в глупаци.
"Да отидем да видим осветената катедрала."
Едва ли Тони си пада по готиката.
Предпочита стила на левия бряг – разпилени коси, бляскав поглед...
Нещо по-мръснишко. – По-възвишено.
Любовта ме омайва в субективното си многообразие.
И да сме двама, сме шест – ти, аз, този, когото мисля, че си...
Тази, която мислиш, че съм, този, когото би искал да бъдеш...
И тези, които бихме могли да бъдем.
Не, много е сложно. Нуждая се от нещо просто.
Прическа в стил Жана д'Арк и шотландска поличка.
И да отидем на любителски стриптийз.
Има прислужници, които се събличат чисто голи. Може и аз да го направя.
А ако се съгласи? – Не е сигурно.
Мъжът ще отиде пред олтара само ако му възбудиш въображението.
Не мога да прекарам живота си по колан с жартиери.
Поезията също върши работа.
Ще пиша песни за градината на детството ми,
за бракониера, който щеше да ме изнасили на Коледа...
Оттогава не си същата, освен когато си сама на плажа.
С разпилени коси... – Крака в пяната и сол по устните.
Препрочиташ Евангелието на латински. – Нищо не ми вдъхва доверие.
Или като малко момиченце?
"На 12 г. бях влюбена в татко."
Ще минеш за лъжкиня.
Не можеш да се влюбиш в татко. Мама се опита.
Мисля, че открих стила ти!
Самоубийца – черна пола, черен пуловер, черни мисли...
Всичко те отвращава – телевизионните програми, цената на визона...
Всичко те тласка към самоубийство. – Не, подходящо е за Жюлиет Греко.
Тогава се направи на заблудена романтичка в жестокия свят.
Дай да те погледна.
Мигли без спирала. Нелакирани нокти...
И никакви целувки в първите 2-3 дни. Чуваш ли, в никакъв случай!
Ето го! – Побързай.
След това блестящо упражнение по стил, Жизел идваше към теб
обкръжена от ореола на невинността.
Бях убеден, че изживявам изключителен момент.
Попадна в капана.
Семейството дебне, гълъбът се устремява напред.
И попада в обектива.
Предусеща, че ще бъде сготвен. Не бързай да ми благодариш.
Полудя ли? – Давам ти час да размислиш.
Е? – Шофираш отвратително.
Ще разбием живота на Жизел.
Ти си кралят на мръсниците. Потегляй!
Месец в Гърция! Атина, Партенона, островите...
Съвършено сватбено пътешествие, планирано от агенция "Минос"!
А кой ще ме замести?
Жалко за вас. Всеки сам кове съдбата си.
Вземете!
Какво е това? – Уникален повод да се разведрите.
Размислете!
Морският въздух действа ободрително.
Трескаво търсех сродна душа.
Ужас! Бях попаднал на призрачен кораб.
Не е вярно! Пуснали са ги на намаление.
В очакване да видя Партенона, предвкусвах отколешни великолепия.
Здравейте, госпожо. Много е богата.
Я гледай, нещо познато.
Колко е грозна!
Изчистен силует, класика в мрамор...
Най-после усещах, че съм в Гърция.
Не може да бъде! Мъжете нямат никакви обноски!
Най-после! Пак ли бяхте на слънчевата палуба?
Трябва да придобия тен. – Сред тези безсрамници?
Що за аморално поведение!
В 19 ч. капитанът ме е поканил на питие. Истински джентълмен!
Ще го смъмря за плаващия му публичен дом.
Бързо на слънчевата палуба!
Слънчевата палуба!
Страница 152.
Много интересно! "Ерехтейонът е показателен
за изумителното архитектурно единство...
Посетителите ще бъдат запленени от изисканите портици...
и изтънченото изящество на украсата."
Но Гърция не се побира в една книга, лековерно момиченце!
Гърция е въздух, слънце,
море, острови!
Ние сме Гърция! Аз съм Орфей, а вие сте...
Нито Федра, нито Електра. Просто Сандра.
Чудесно. – Познавате ли Калифорния?
Написах дисертация за влиянието на Платон
върху творчеството на Праксител. – И дойдохте да се уверите.
А вие? – Антоан Монтей.
Изгодна сделка за цял Париж.
И се заточавате? – Не, изнасям се.
Тръгнахте си просто така? Отвратителен сте.
Сандра, ще се омъжите ли за мен?
Това е нещо, което мъжът никога не бива да казва.
Тони, обичам ви. – Сандра!
И това не следва да се изрича.
Любовта е чудесна, но не я обличайте в думи.
Странно. Не приличате на другите мъже!
Странно. Имам чувството, че винаги съм ви познавал.
Скъпи... Нашата мелодия...
Смешно, нали? – Неустоимо.
Инфантилно. – Омразно.
Но ние изпитваме друго. – Подвластни сме на климата.
Пътуваме разумно.
Затворете очи.
Сандра, какво означава това?
Агенция "Минос" е предвидила за вас кабина 30, а не 27.
Лека нощ!
Събуждане в 8:30 ч. Присъединете се към г-н Монтей,
който мрази да закусва сам.
В 9:30 ч. – отидете на кея за Линдос.
Отпътуване за Линдос. Местата са малко.
Притиснете се плътно до г-н Монтей.
10 ч. – посещение на селото с Антоан, който показва
завидна средиземноморска култура.
По обед – гмуркане със скъпия Тони.
Макар и притеснен от банските, които е закупил на място,
той се чувства като неотразима антика.
14 ч. – крача небрежно до "агапи му". /"моя любов" на гръцки/.
Изразявам се в прекрасен александрийски стих.
Старая се да наподобявам на Рембо или на Байрон.
На велик човек.
Скъпи, ако се нуждаете от помощ...
Тук е 15 ч., а там е 9 ч.
Къде? – В Маями.
Обещах на татко да му се обадя. – Едва ли бих могъл да възразя.
Това е първият ви круиз, нали? – Да.
А на мен ми е 28-ият.
Само тази година с Юбер обиколихме Япония,
Черно море и Бахамите. Не, на Бахамите бях с Жорж.
Друг приятел, некадърен художник. Роптаеше срещу войната и полицията.
Загубих го в Папеете. – Моите съболезнования.
Не, пожела да остане там. Искаше да рисува като Гоген.
Срещнах го в хотел "Карлтън" в Кан преди година. Управляваше асансьора.
Мислех, че Гоген се продава добре на пазара.
Колко малък е светът! Засичала съм 4 пъти младата жена,
към която проявявате интерес. Госпожица...
Сандра Росен. – Не. Нищо подобно!
На предишния круиз бразилчето, с което танцуваше,
я наричаше Карол. Когато я видях за пръв път в Тел Авив,
очарователното дете се наричаше Сабрина.
Тогава беше студентка. – И продължава да бъде.
Един мой приятел бе принуден да дава по 1000 паунда за образованието й.
Делото за развод е изключително неприятно нещо.
Нима има дела за развод? – Целта е да не се стига дотам.
Ако посещението не ви интересува... – Напротив. Коментирах го.
Това не е ваша работа! – Извинявайте.
Не ми вярвате, естествено. – Не.
Тогава ви желая щастлив завършек на круиза.
А има толкова жени, които копнеят само за обич и добри обноски.
Този наивник започва да ми лази по нервите!
Скучаехте ли? – Не, образовах се.
За Аполон? – По-скоро за Венера.
Свързахте ли се с Маями?
Да, но не и с татко.
Гостува на губернатора през уикенда. Исках да ми преведе 1-2 милиона.
1-2 милиона? – Ще изпусна невероятна сделка!
Безценен барелеф от V-ти век.
Антикварят ми го дава за 500 000.
Имам идея. – Каква?
Услужете ми с тази нищожна сума. Ще купя барелефа на ваше име.
А после ще ви го откупя. Просто е. – Именно. Това и очаквах.
Тони, не разбирам. – Напротив! Дори и аз го разбрах.
Приятел и любовник – да. Но не и глупак.
Обожавам ви! Толкова съм щастлива!
Но щяхте да бъдете по-щастлива, ако имахте барелефа.
Нещо повече. Не се налага да ви заемам пари.
Това ме глождеше. Чувствах се чудесно в прегръдките ви...
И се надявахте да ме измамите.
Мислите ли, че ми е приятно? – Изпадате в екстаз от измамите си.
Не. Мъжете са много по-големи егоисти.
Ние също мамим и лъжем като вас. Но това ни съсипва.
Сандра... – Не се казвам Сандра.
Трябва да ви кажа истината.
Казвам се Елизабет. – Елизабет...
Утре ще се разделим. Ще съжалявате ли?
Със сигурност.
Побързайте! – Къде са Юбер и двата куфара?
Държа на куфарите!
Виждали ли сте моя негодник? – Не търся него.
Хайде! Закъсняваме!
Побързайте! – Чупката!
Недисциплинирани французи!
Ето... Готова съм.
Това ли е таксито ви? – Да.
А това е вашето? – Да.
Всичко беше предначертано, Тони. – Разбира се.
Чакат ви. – Вървете по дяволите!
Добре.
Вероятно ще се видим в Париж. – Може би.
Антоан Монтей, единственият мъж, когото не можах да преметна.
Това е спомен.
Каква е тази папка? – За вас е.
Няма да ви обремени.
Следваше ме навсякъде. Удоволствие е да ви я подаря.
Елизабет!
Ще се качвате ли, или не?
Посещение или намерение за покупка?
Много духовито! Всички французи сте еднакви!
Франция! Свободата, Робеспиер,
завземането на Бастилията, гилотината...
Говори, но дори не се представи.
Тино Папатакес. Държавен служител.
Ченге, както казвате в Париж.
Париж... – И всички затвори.
Лукавство, закачка, духовитост!
Господинът се казва Антоан Монтей? – Антоан, Люсиен, Мишел, проверете.
Не го иска, но е тук затова!
И не възразява да си взема душ? – Напротив.
Антоан Монтей е млад.
Забавен е... французин е.
Но не бива да дружи с врагове на Гърция!
И да се прави на шпионин!
Аз! – Той!
Заблуден сте! Допускате ужасна грешка!
Грешка, а?
Папатакес обожава апашите,
анархистите и мангизите!
Както и... Мата Хари. Петата колона.
На какво дължим удоволствието и привилегията да сте тук?
На сватбено пътешествие съм. – А къде е госпожата?
Сватбено пътешествие без булка?!
Хайде! Вървете да се изкъпете. Той ще обискира.
Имате ли заповед? – Не, пистолет.
Е?
Невинен, а? – Като агънце.
Да, Папатакес ще действа до дупка.
Създавате му неприятности. Не съдействате.
Не е възпитано. Не е хубаво.
Тук има ли нещо интересно? – Да, тайните на Червено море.
Виж ти! Невинен като агънце?
Какво е това? Халюцинации на Папатакес?
Кълна се, подариха ми папката. – Естествено!
Любезно ви подаряват плановете на турските разстановки!
На рампите с катапултите и бомбите? И взривяваме всичко!
Страхотна забава, нали?
Ще сложим костюма
и ще отидем да обясним на министъра на отбраната,
че всичко това е само забавление, една пролетна забава.
В католически стил!
Слагайте костюма!
Полицията ни е бедна, нямаме коли.
А вие? – Какво "той"?
Богат ли сте?
Рискувам живота си за шепа монети. Жалка работа.
Ако ме пуснете, ще ви дам документите и чек.
Папатакес никога не е бил оскърбяван по този начин.
Това е унижението на живота ми!
На колко възлиза чекът? – 200 000.
Капиталистическа храчка!
400 000.
Не бива да убиваме туристите, това е лоша реклама.
Но шпионажът си е шпионаж, а дългът си е дълг!
Имам само 500 000. – В хотела!
Трябва да взема папката, за да проверя дали няма двойно дъно.
С най-фантастично изисканите си чувства!
Момент! Можете ли...
Не.
Таксиджия с мустаци?
Да сте виждали такси? – Не.
Търся голямо такси с мустакат шофьор.
Всички са с мустаци.
Шофьорът на таксито, което е паркирано отпред...
Елате!
Сандра Росен... Красиво момиче...
Тръгна, за да хване кораба.
Към летището!
Барелеф от 5-и век. Антикварят ми го дава за 500 000.
Стая 315, госпожице.
Годеницата ми спи. Отворете ми.
Благодаря.
Тони... Каква прекрасна изненада!
Идвам и ви заварвам тук! Странно, нали?
Що за физиономия? – Всичко е наред.
Щяха да ме убият, завлякоха ме с 500 000 франка, но съм жив.
Именно.
Откъде ги откраднахте? – Кое?
Плановете на турските разстановки.
Тони... Отпуснете колана си,
починете си малко, поемете си дъх...
Да повикам ли лекар? – За да ме интернира?
Спокойно. Щом ви оставя сам, вършите глупости.
Какво ви се е случило пак?
Вероятно помните, че ми подарихте папка?
Бях сигурен! Крадла, лъжкиня, мръсница!
Искам си моите 500 000 франка! – Не се рови в дамска чанта!
Много ме разочаровате.
Държите се като еснаф. Ще проявите и гадния си манталитет.
Ще повикате и полиция. – Чудесно!
Кой е Папатакес? – Трябваше да бъде антикварят.
Използвала съм го и като православен поп.
Вероятно за 1,5 милион предлагате църковна служба с шествие?
Нямам вина, повярвайте ми. Това е условен рефлекс.
Щом видя мъж, ме обзема желанието да го преметна.
Но това свърши. Край! Да ви го докажа ли?
Ще ви споделя нещо. Това ще бъде нашата тайна.
Нещо очарователно. Убили сте някого?
Не се казвам Елизабет, а Клотилд.
Задръжте тези 500 000 франка, но ме забравете!
Не ми казвайте нищо повече!
Вземам я, струваше ми скъпо. – Тони!
Не! Не! Не!
"Арсен Люпен".
Стая 717 за г-н Монтей.
Приятелят ви ще пристигне с кораб в 19 ч.
Катастрофа? – Улиците са опасни.
Но Господ ме пази.
Ето ви и вас! Доволен ли сте от себе си?
Госпожице, ще ви помоля да напуснете стаята.
Точно така, изхвърлете ме на улицата.
Крадец! – Какво?
Оставихте ме без пукната пара.
Няма да забравя щедростта ви. "Задръжте тези 500 000 франка."
Но междувременно си тръгнахте с касата.
Господи, дай ми търпение. – Никакво разкаяние или извинение!
Поканете ме поне на вечеря!
Гладна съм. – Ще ядете.
Всъщност бях призвана да имам съпруг, деца, дом...
Бих искала да живея за един мъж, както всички жени.
Подценявате ги.
Прекрасна страна! Мъжете чупят, жените ръкопляскат.
Никога мъж не е чупил чаша за мен. – Скъпа...
Мислех, че чупенето на стъклария в израз на любов е типично руско.
Да се включим във фолклора!
Заповядайте в най-старата таверна в Атина. Бузуки, гръцка кухня...
Казаха ми, че ще има мадами. Къде са?
Това е приятелят ми Фернан!
Г-н Антоан! Трябва да ви благодаря.
Не знаех, че сте платили всичко. Неловко ми е.
За пръв път се качвам на самолет. Не ме беше страх.
Браво. Хайде... – Да, оставям ви.
Познавате ли това момче? – Парижка връзка.
Поразително!
Ще позволите ли?
Искам да се прибирам. – Да, тръгваме.
Изглежда обещаващо.
Келнер, ако обичате!
Боя се, че съм загубила запалката си.
А персоналът не е от най-отзивчивите.
Извинете!
Забавно, нали? Невероятна музика!
Елините, както се наричат в брошурите, обичат да се перчат.
Морето е синьо, но нямат заслуга за това.
Камънаците са стари, но са тук преди Христа. Сами си го признават.
Нищо не са сътворили! Но свалям шапка за музиката им.
Нямате изискан художествен вкус, но сте сърцат.
А това е важно. Особено днес.
Юбер – едно момче на вашата възраст, което пътуваше с мен,
не беше сърцат, но имаше невероятно изтънчен вкус.
Щеше да припадне пред Партенона. – Без майтап?
Стоеше на колене, беше се хванал за глава и плачеше.
Не искам да помрачавам спомените ви,
но вашият Юбер не си ли пада малко педал?
Колко сте недодялан! Но много мило, че ми правите компания.
Бях толкова самотна тази вечер.
В командировка ли сте?
Може би.
Дойдох на почивка.
В Париж ръководя голям ресторант, в стил "Тур д'аржан".
Но имам грижи с персонала. – Познато ми е.
Държах доста известен хотел на ул. "Прованс".
Знаех един хотел на тази улица. Но едва ли е този.
Защо ли не съм изненадана?
Не!
Тони...
Вие сте ангел. Дължа ви най-хубавата вечер в живота си.
Прощавам ви всичко.
Тони, къде ме водите? Вече не знам какво върша.
Затворете очи!
1:30 ч. Не е истина! – Отворете ми!
Напротив, истина е.
Спасете ме! Полицията е в хотела. Търси ме.
Не искам да отида в затвора! Ще умра.
Чухте ли? Ще умра заради вас. – Спокойно. Без паника.
Вие сте мъж, силен сте. Спасете ме.
Силен... – Скрийте ме.
Къде? – Където пожелаете.
Папатакес ли е въпросната полиция? В нова роля?
Истински полицаи са, с мустаци!
Бързо! В коридора са. Претърсват стаите.
Не, недейте!
Да се скрием под леглото. – Мразя водевилните ситуации.
Следвайте ме!
Хайде! – Видяхте ли?
Нямаме избор. Елате!
Ще се пребием. – Предпочитате да умрете в затвора?
Не, разбира се. – Тогава?
Тони!
Дръжте крадеца! Перлите ми...
Скъпи, събудете портиера. Има крадци.
Крадци?
В присъствието на Фернан никой не би си позволил да ограби дама.
Би било доста претенциозно.
Изтощихте ме. – Способен съм и на повече.
Качвайте се. – Необходимо ли е?
Може да стане. – Не се възползвайте от ситуацията!
Дреболия. – Как ще слезем?
Повече никога няма да слезем!
За да ви изтръгна от живот, изпълнен с опасности,
ще направя нещо за първи път – позволявам ви да ме обичате.
Детинска игра. Съблазнявам, хипнотизирам...
Ако посещението не ви интересува... – Спя права.
Неудобно е.
Изтегнете са на тази прелестна лъвска кожа,
която донесох от сафари в Африка. Снеговете на Килиманджаро!
Уханието на саваната! Не, не мърдайте!
Картина на Матис!
Ако бяхте гола, щяхте да бъдете картина на Реноар.
А ако се бяхте разбили, щяхме да се доближим до Пикасо.
Вместо тази трагична съдба,
ви предлагам млад мъж от висшето общество.
Незабравим завършек на круиза.
Плюя на скъперничеството, дарявам ви Атина!
Колко е часът? – Без 5. Имаш време да размислиш.
Здрасти, Фернан! – Къде отивате?
В кметството! – Пак ли? Стига бе!
Отказва се от независимостта си, за да си докаже, че е независим.
Обяснете му от колко време плувате в щастие.
От 30 секунди.
Госпожа Фернан, лимонадата и ходенето пеша останаха в миналото!
Вече ще се храня в ресторант "Петросян"
и ще спя на матрак "Данлопило". – И ще карате ролс-ройс.
Плюя на тъпата им камионетка! Отправям се на юг с лъскава каруца!
Скъпи, що за сприхавост? – Нищо, бабче.
Луд ли си да риташ колата така? – Разкарай се!
Какво каза? – Да не плямпаш, дъртачко!
Досега се държах като светски мъж. "След вас, госпожо" и т.н.
Но мога да бъда и звяр! Както се видя.
Именно! А сега спри каруцата, слез и се разкарай оттук!
Разговаряме, изказваме мнение.
Не се гневи. Отиваме на юг, обичаме се, веселим се.
Страшно се забавлявам! Карай!
Гледай напред! И не надвишавай 120! – Да, бабче.
И престани да ме наричаш "бабче"! – Добре, любима.
Господин кметът!
Вече не става дума да ме завлече с 500 000 франка,
а да си присвоява заплатата ми. Законно, защото е общо притежание.
Антоан Монтей, съгласен ли сте да се ожените за Франсоаз Пикар?
Да. – Франсоаз Пикар,
съгласна ли сте да се омъжите за Антоан Монтей?
Да.
Да, завършва зле. Но за щастие има го и разводът.
А защо не и съвършеното убийство?
Следва продължение.
Оператор АНДРЕАС УИНДИНГ
Превод Светлана Атанасова
Редактор, субтитри и тайминг СИНЕАСТ ®